În ultimele decenii ale sec XIII, națiunile din Britania au capatat glas,
puternic, încrezător și sfidător,
și s-au ridicat împotriva Angliei.
(galez) <>
(irlandez) <>
<<și pentru a-si recupera libertatea maternă,>>
<>
(scotian) <>
Cunoastem aceste voci. Sunt cu noi de mult timp.
Toate la fel, dar e un șoc că se aud atat de timpuriu
si sa descoperim ca "politica locului de naștere" este rostita cu atata pasiune și durere.
Odata spuse, nu puteau sa nu fie repetate.
Dupa ce galezii, scotienii și irlandezii le-au spus,
războaiele sângeroase dintre națiunile britanice au devenit inevitabile.
Și nu au fost doar lupte pentru pamanturi,
au fost lupte pentru idei, idei despre ceea ce ar trebui să fie o națiune suverană.
O extindere a voinței domnitorului sau ceva mai mult:
ceva care sa implice oameni precum prințul, ceva numit "Comunitatea regatului".
Aceste lupte au fost duse între popoarele din Britania.
Galezi au murit în Scoția, scoțieni au pierit în Irlanda,
englezii au ucis și au fost ucisi peste tot.
Luptele mortale dintre prinți și principi pentru realizarea unei națiuni
au început chiar în inima Angliei.
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
NATIUNILE
Un bărbat a fost responsabil ca a provocat popoarele din Britania
sa-si conștientizeze propria națiune.
A fost Cezar-ul Angliei: Edward I.
În 1774, cei curiosi de temuta sa reputație, i-au deschis mormântul.
Omul din interior era deosebit de inalt, asa cum contemporanii sai au spus-o:
îmbrăcat în haina de purpură a unui împărat roman,
talia impresionanta de 2 metri ii justifică pe deplin porecla de Picioare Lungi.
Pe intreg mormântul de marmură se poate citi doar un ornament:
<<"Edwardus Primus Scottorum Malleus hic est.">>
<>
După un secol de derulare de regi care au fost în esență francezi,
Edward poate fi numit primul rege cu adevărat englez:
avea un nume vechi anglo-saxon și era "îmbibat" cu înfricoșătoarea certitudine
că avea misiunea imperiala engleza de a domina in cele patru colțuri ale Insulelor Britanice.
Multi dintre dusmanii lui îl compara cu o mare pisică prădătoare.
<>
Prințul Leopard s-a născut sub niste auspicii splendide, imposibile.
Tatăl său, Henry III, si-a numit fiul ca fiind regele sfant al Angliei,
model fiindu-i Edward Mărturisitorul, care se credea ca este perfecțiunea împărătească.
Deși Mărturisitorul murise de aproape 200 de ani, Henry a mâncat, băut și s-a închinat pentru el,
iar în cele din urmă a construit pentru regele de mult mort un altar de o măreției neegalata.
Desigur, un astfel de altar avea nevoie si de o casa care sa-i egaleze splendoarea:
noua Abatie Westminster.
Henry a demolat bazilica veche de la Westminster și a înlocuit-o cu o mănăstire gotica imensa:
o clădire care se potrivea cu viziunea lui de "venerata inspiratie monarhala engleză".
De acum înainte, Westminster va fi inima simbolică a regatului,
locul în care toti monarhii englezi vor fi încoronati și îngropati.
Tatăl său, regele Henric III, a domnit 56 de ani.
Nu ne aminteste de nicio realizare "agitata" sau de vreo cucerire îmbibata de sânge,
dar ​​cat a fost pe tron, Henry a fost condus de o obsesie grandioasa:
să transforme monarhia in puterea dominantă din Angliei.
Marele dar al lui Henry pentru națiune a fost mai mult decât o minunată biserică nouă
a carei omolog secular era marea sala a Palatului Westminster.
Palatul era atât sediul guvernului, cat și reședința regelui Henry caruia,
spre deosebire de strămoșii săi angevini, nu-i placea prea mult sa stea în șa.
Sala era o "curte", în ambele sensuri sugerate de cuvânt:
loc de judecată și teatru de ceremonie.
La Westminster, regele trebuia să fie magnific.
Dar regele a vrut, de asemenea, să fie văzut ca este si drept.
Westminster ar putea fi creatoarea monarhiei, dar de asemenea a facut parte din Anglia:
națiunea legii,
națiunea lui Magna Carta.
Henry a crescut cu carta, semnata de tatăl său, regele John, în 1215,
care punea limite puterii regelui.
O mica lovitură pentru un rege care vroia autoritate absolută.
Regii nu mai puteau ignora plângerile supușilor lor.
Pot fi obligați să se prezinte la consiliul baronilor.
Consiliul gândea independent, ca voce a comunității regatului,
de acum începand să fie numit "parlament".
Rolul său era să "țină" regele conform contractului său.
Deoarece Henry a devenit rege la 9 ani,
nu avea de ales decat "să înghită" această pilulă amară.
Cu toate acestea, cand a crescut,
Henry era ros de frustrare și era hotarat sa se elibereze de "cătușe",
sa restabileasca autoritatea necontestata a coroanei.
Știind că aceasta nu se poate face fără luptă, multi ani Henry a acceptat o poziție de compromis
in care regele nu era liber să reglementeze prin voință pură regal.
Dar Henry III era, de asemenea, si un plantagenet, și plantagenet-ii au vise periculoase:
vise scumpe de campanii indepartate în străinătate
pe care nimeni din York sau Canterbury nu le putea ghici.
Când plantagenet-ii credeau ca primeau sfaturi nedorite,
nu le mai ascultau decât dacă erau obligati sa o faca.
În 1258, în sala care o definea pe maiestatea sa, Westminster,
7 dintre cei mai puternici baroni l-au confruntat pe rege.
Inarmati pana in dinti, au facut o pauza doar ca să-si lase săbiile afara.
Au cerut ca Henry sa-i întalneasca in parlamentul de la Oxford
și sa nu mai încerce să-si transforme visele europene în realitate.
Baronii erau condusi, in orice caz dupa nume,
de cel mai improbabil revoluționar din toată istoria Britaniei: Simon de Montfort.
Aici, la Kenilworth, prezida un mic imperiu cultural.
Un aristocrat francez care moștenise titlul englez de conte de Leicester,
Simon era convins că era mai englez decat englezii.
Ce era bun pentru de Montfort, era bun pentru națiune!
Iubindu-l sau urandu-l, toată lumea știa că Simon de Montfort avea o misiune.
Misiunea in care s-a angajat impreuna cu sustinatorii săi baroni,
era de a-l observa pe "obraznic" auto-glorificand monarhia din carta
pentru a-l face servitorul, nu stăpânul regatului.
La Oxford, în mijlocul zvonurilor inflacarate,
a unei tabere de soldați și a "maraitului" unei foamete,
Henry III a fost "castrat" de suveranitatea sa.
A fost întocmit un document pe care regele să-l semneze:
nici o discutie, doar sa accepte.
Spunea ceva atât de uimitor, atât de original si revoluționar,
incat 1258 ar trebui să fie o data inscripționata in memoria națională.
Prevederile de la Oxford erau cel puțin la fel de importante ca și Magna Carta.
De fapt, coroana era înlocuita de un nou consiliu de nobili și clerici.
Acum Anglia era practic condusa de acest consiliu.
Curtenii străini dispăreau.
<>
Când s-a adunat comunitatea țării, incluzandu-i si pe rege și pe printul Edward,
au jurat să-i respecte prevederile,
neavand nici un dubiu asupra semnificației ei pentru soarta națiunii.
Și așa lui Henry III "i-a cazut dintre urechi" fața de conducător omnipotent.
Dar nu era singurul lucru roial aflat în centrul evenimentelor.
Cum a simțit Edward la 19 ani contracția drastică a puterii coroanei, a coroanei lui?
De ceva timp,
chiar si prințul era orbit de intensul magnetism al personalității lui Simon de Montfort
și, pentru o vreme, Edward a fot alaturi de el.
Dar, inevitabil, au aparut diviziuni între reformatori.
Era foarte usor pentru rege sa-i faca răspunzatori pe baroni,
dar trebuia ca baronii să fie răspunzători pentru inferiorii lor?
De Montfort credea ca da. Conții credeau ca nu.
Cand aceste diviziuni s-au deschis larg,
Prințul Leopard a început să-si schimbe blana si sa-si ascuta ghearele.
Devenea tot mai clar că lupta pentru cine va conduce Anglia și modul în care se va face,
era centrata pe doi bărbați: Simon și Edward.
Niciunul nu putea prevala fără înfrângerea totală a celuilalt.
Henry si Edward manevreaza împotriva lui De Montfort pentru putere mai mult de 5 ani,
până când, în cele din urmă, cuvintele țâsnesc.
La nici macar 3 luni de la revoluția pe hârtie,
s-a semnat ceva asemanator originalului lui Magna Carta.
Acum problema putea fi rezolvata numai pe câmpul de luptă.
Pentru prima dată de la cucerirea normandă,
soarta politică a Angliei era complet fluida, cu un eventual rezultat incert.
În 1264, De Montfort a câștigat primul tur în bătălia de la Lewes din Valea Sussex.
Regele Henry și Edward au fost luati prizonieri.
Anul urmator, cu De Montfort la conducere,
Anglia a fost cel mai aprope de a deveni o republică, inainte de Oliver Cromwell.
In Parlament, nu doar aristocrații și episcopii,
ci si cavalerii ordinari din regat și chiar si burghezia din orașe
puteau participa la discutiile despre soarta superiorilor lor, prinț sau rege.
Dar, ca si republica de mai târziu, si-a insusit rapid atributele unei dictaturi.
Cu puterea ridicata la cap,
Simon semăna mai mult cu un aventurier orgolios decât cu un reformator mesianic.
În cele din urmă, pur și simplu si-a facut mai mulți opozanti decât sustinatori.
Cu "impotentul" Henry III inchis ferm, viitorul coroanei a cazut pe Edward,
care isi păcălise răpitorii și reusise o eleganta evadare călare.
Chiar și în aceste conditii, s-a itamplat ceva extraordinar cu Edward:
a radiat un fel de carisma care a atras aprecieri confuze, atât de teamă cat si și de adorare.
Isi menținea intenționat semnalele neclare,
fiind cea mai buna cale de a le converti în loialitate.
Edward si-a condus sustinatorii de la Evesham la Worcestershire,
pentru cazul în care De Montfort isi campa numeroasa armata langa manastire.
Sub un cer furtunos, bătălia a fost un măcel.
Se spune că atunci cand fiul său a fost ucis, Simon a spus:
"Atunci i-a sunat ceasul să moară."
S-a angajat în luptă și a fost ucis, cavalerii săi devotați căzand alaturi de el.
Edward a ignorat complet regulile războiului:
răniții au fost înjunghiați la fata locului,
lui Simon i-au fost tăiate capul, mâinile, picioarele și testiculele...
...organele genitale ii atârnau în jurul nasului.
Coroana a câștigat,
numai după ce a trecut de apărarea puternica a lui Kenilworth, dupa un asediu care a durat 9 luni.
Dar mai inainte, Edward invatase o lecție despre realitățile politice ale Angliei:
nu trebuia sa aiba mila de baroni, dar trebuia sa si-i faca aliați.
Ca si parteneri, isi facusera propriul imperiu englez,
o reîncarnare a Britaniei romane.
În cele din urmă, in 1274 a avut loc încoronarea lui Edward I
într-un magnific sanctuar construit de tatăl său.
Westminster-ul în care a fost încoronat, dacă Edward are vreo legatura cu el,
va fi capitala nu doar a Angliei, ci a Britaniei.
Edward si-a manifestat clar ambițiile pentru prima data in Țara Galilor.
Aici, prințul dominant era Llewellyn ap Gruffydd,
conducătorul regatului muntos din Gwynedd, Greater Snowdonia.
Știind ca dificilul, ca să nu spun imposibilul teren din țara sa
era cimitirul armatelor engleze, '222
Llewellyn era hotarat să reziste încearcand să subjuge centrul Tarii Galilor.
Aici, nativii galezi s-au agățat de limba, obiceiurile și legile lor,
avand lorzii lor pe propriile pămanturi, dar rămanand supusi ai regelui englez.
In sec XIII, Tara Galilor era impartita intre Principatele lui Gwynedd care isi diputa centrul,
și "tintea" spre pamanturile baronilor si ale coroanei engleze.
Atentează până în 1258, când Llewellyn devine suficient de puternic ca sa se declare:
"Princeps Wallie", Principe ai Tarii Galilor.
Exploatand războiul civil din Anglia și aliindu-se cu De Montfort,
armatele lui Llewellyn invadeaza centrul neapărat.
Dar apoi depăşeste limitele, casatorindu-se cu fiica lui De Montfort,
o infracțiun pe care Edward era puțin probabil ca o va ierta sau uita.
Peste cativa ani, Llewellyn i-a dat lui Edward pretextul perfect pentru răzbunare.
Nu a reușit să vina la încoronarea lui Edward
și apoi a ignorat 5 citații de a-si aduce omagiul noului sau rege.
Edward, care nu avea nevoie de lectii despre legătura dintre ceremonii și putere,
a luat-o imediat ca pe o palmă peste obraz, un act de posibila rebeliune.
În 1276, o armată uriașă, cea mai mare vazuta în Britania de la cucerirea normandă,
a invadat Gwynedd, penetrand pana in cele mai îndepărtate colțuri ale sale,
pana in Snowdonia și Anglesey.
Confruntat cu această invazie, Llewellyn a fost nevoit să se predea.
Dar, ca de atâtea ori în acele timpuri, umilirea sterge sfidarea:
in 1282, galezii au lansat un atac surpriză asupra unei garnizoane engleze.
Edward se intoarce cu o armată si mai mare,
dar această campanie a fost departe de a fi o victorie usoara.
Realizand aceasta,
Arhiepiscopul de Canterbury a încercat să concilieze parțile aflate în conflict,
oferindu-i lui Llewellyn terenuri și titluri în Anglia
dacă renunța la drepturile din Țara Galilor.
Dar răspunsul la această ofertă a fost obtuz:
<<Ei trebuie să stea in legile lor, iar galezii au toate drepturile sa se apere>>
<>
Când războiul a reînceput, a fost de o sălbăticie iute și nemiloasa.
Nici o parte nu ceda.
Galezii folosindu-se de teren, ambuscau companiile lente de cavaleri,
și apoi dispăreau printre dealuri și păduri.
Apoi, într-o încăierare minora din centrul Țarii Galilor,
Llewellyn a fost ucis de un lăncier englez anonim.
Anihilarea finală a rezistenței a luat încă 6 luni
înainte ca regele sa poata pretinde că Tara Galilor a fost pacificata.
Cu toate acestea,
subjugarea Tarii Galilor a fost mult mai subtila decât aplicarea chirurgicală a forței brute.
Edward a avut raceala, ciudatele cunoștințe moderne,
că pentru a-ti zdrobi dușmanul trebuie să-l despuiezi de identitatea culturala.
Înainte ca englezii sa numeasca acest loc Conway, se numea Aberconwy.
A fost o mănăstire care a adăpostit mormântul celor mai puternici prinți galezi
și adaostul unei relicve sacre pe care galezii o considerau a fi o bucată din adevărata Cruce.
Mănăstirea a fost transformata in cetate
și Crucea a fost dusa la Londra împreună cu coroana lui Llewellyn.
Regii se vor autonumi Printi ai Țarii Galilor. Excelent!
Din 1301, vor fi cei mai englezi dintre englezi,
primul fiu al regelui, moștenitorul tronului, împăratul în așteptare.
Cele mai titanice semne ale imperiului englez au fost castelele sale,
un inel de cetăți din granit, întins de la Builth la Hope, cele mai multe pe malul marii,
privand galezii de orice speranță de eliberare.
Galezii din Snowdonia numeau marile cetati de piatră din mijlocul lor:
"magnificele insigne ale supunerii noastre."
Nu erau simbolurile grandoarei imperiale, ci al strivitoarei anihilari naționale:
o rană permanenta, de zi cu zi, a cuceririi și umilirii.
De fapt, era cea mai colosala exercitare a dominației coloniale din toata Europa medievală.
Sub steagul leului plantagenet-ului Edward
locuitorii galezi devin cetățeni de rangul doi în propria lor țară.
Nativii au fost tratati ca majoritatea copiilor obraznici,
nu numai ca nu aveau voie să poarte arme, desigur,
ci chiar erau obligati să ceară permisiunea dacă un străin vroia să stea in casa lor peste noapte.
Cel mai rău dintre toate, cred,
galezii au fost condamnați de superioritatea englezilor sa devina obiecte pitoresti ale "garii":
limbajul ciudat, melodiile ciudate, aceste coruri și cântece amuzante.
Ar fi putut fi mai rău, și pentru evreii din Anglia, a fost.
Războaiele galeze costau de 10 ori veniturile anuale le regelui,
iar prețul victoriei și castelelor "au subt tot sângele" evreilor,
sursa obisnuita de împrumuturi și impozitare.
Daca nu mai era nimic de luat, puteau fi eliminati cu totii.
La inceputul domniei sale, probabil ca Edward a acționat din convingeri religioase:
a împrumutat "bani negrii", excluzand din afaceri pe majoritatea evreilor din Anglia.
Apoi i-a forțat să poarte insigne de pâslă galbena de identificare
ca astfel să fie recunoscuti ca o sub-specie umana
asa cum, fără îndoială, se credea ca sunt.
La un an de la prima invazie galeza,
Edward a arestat pe toti capii gospodăriilor evreiești
și a spânzurat aproape 300 dintre ei în Turn.
Nemulțumit doar cu atat, în 1290, a expulzat întreaga comunitate, probabil 3.000 de persoane,
un act atât de popular, în special pentru Biserica,
că i-au acordat o subvenție fiscală uriașă.
Deci Anglia lui Edward a devenit prima țară care a efectua un mic act de purificare etnică a evreilor,
dezrădăcinand violent comunitățile din York, Lincoln și Londra.
Pentru evrei nu a fost simpla nici calatoria pe Tamisa pe vasul de deportare.
La Queenborough, cand corabia a eșuat in timpul refluxului
căpitanul si-a încurajat pasagerii evrei sa coboare in apa.
Dupa ce corabia si-a revenit, le-a interzis sa revina la bord,
spunându-le să-si invoce Dumnezeul lor sa desparta apele asa cum a facut-o in Marea Roșie.
Dar de data aceasta nu a mai fost nici un miracol: s-au înecat cu toții.
În Cathedrala Lincoln zac maruntaiele lui Eleanor de Castilia, regina lui Edward I.
A murit la câteva luni dupa expulzări,
lăsându-si soțul, care în mod normal avea obrazul atat de gros și era atat de rece,
răvășit, cufundat în durere
Devotamentul lui Edward este reflectat de un monument unic in regalitatea medievala:
au fost inaltate 12 cruci pentru a marca locurile în care trupul lui Eleanor s-a oprit
în drumul spre Abatia Westminster.
Cea mai faimoasa este Charing Cross, din Londra.
Moartea lui Eleanor părea ca a transferat rezerva lui Edward de pasiune
in ceea ce acum a devenit adevarata dragoste a vietii lui:
urmărirea hotărâta a cresterii puterii imperiale.
Scoția a fost destinata să fie "receptionerul" jocurilor de putere mortale ale lui Edward,
care a început, ca de obicei, prin transformarea accidentelor în oportunități.
"Accidentul" a fost moartea în 1290
a ultimei moștenitoare directe a lui Alexander III, regele Scotiei.
Cu ea "s-au dus" toti nobilii scoțieni care urmau la tron.
Era nevoie de cineva care sa hotarasca dintre concurenți.
Ei bine, ghiciti cine?
Cererile cele mai puternice veneau de la cele doua cele mai influente grupuri din Scoția:
de la Bruces și de la alianța Comyn-Balliol.
Se urau reciproc!
Ambele erau hotarate să puna rege pe omul lor,
iar daca fiecare îsi înlatura de tot rivalul,
conflictul lor putea duce la război civil in toate Scotia.
Edward vine in nord pentru a decide care dintre cei doi rivali va fi rege.
Competitorii l-au întâlnit fiecare pe cate o parte a râului Tweed, lângă locul numit Norham.
Desigur, Edward fiind Edward, avea in minte un preț
ca rasplata ca era "nașul-judecator" al scoțienilor.
Și acest preț, este nevoie să o spunem, era omagiul:
genunchiul îndoit, sarutul pe inel, sabia devotata,
oricine primea "postul" accepta că de acum înainte era omul lui Edward,
profund îndatorat, soldații sai fiind sub comanda regelui.
Pentru a-si sustine punctul de vedere, a adunat la Norham o armată,
o armată de călugări, savanți și anticarii.
"Artileria sa grea" erau hrisoavele vechi și cronicile.
Treaba lor era de a găsi dovada istorică a suzeranitatii engleze.
Dar nu au reușit, așa că regele a aruncat problema înapoi la scoțieni.
Edward a cerut paznicilor regatului sa găseasca documente justificative
despre ceea ce nu a fost niciodata, "stăpânul lor feudal suprem",
titlu pe care si l-a insusit printr-o nemaipomenita viclenie contradictorie,
care nu era deloc ceea ce ei vroiau să audă.
Sire, au spus, "bona gentes", oamenii responsabili pe care ni i-ati trimis,
stiu foarte bine ca nu puteati face o cerere atât de mare
dacă nu credeati ca aveti dreptul să o faceti.
Dar de acest drept, noi nu știm nimic.
Este mult spus, uitati, nu puteti fi complet responsabil
ca se vine cu aceasta problema de suveranitate, care e o noutate totala pentru noi, prietene,
deoarece domeniul scoțian de pe această parte a râului nu a dat tribut decat lui Dumnezeu.
Noi nu trebuie să dovedim nimic.
Dumneavoastra trebuie sa veniti cu un super-calugar cu hrisovul perfect.
De ce să nu ne anunțați când il aveți?
Pana la urma,
toți cei care credeau ca aveau o sansa la tronul ​​scoțian i-au adus omagiu lui Edward.
Dar restul comunității scotiene nu si-a bagat nasul și a stat deoparte.
A fost, asa cum unii istorici scotieni au insistat, o capcană edward-iana?
Deja se gândea sa transforme Scoția în Țara Galilor de Nord,
in următorul teritoriul înghiţit de apetitul său imperial?
Pofta vine mâncand!
Dupa un an, când a venit verdictul,
Balliol s-a dovedit a avea cererea cea mai bună și era alegerea clară pentru Scoția.
Edward nu l-a forțat cu nimic.
După ce Balliol a recunoscut suzeranitatea lui Edward,
regele englez a fost de acord să păstreze identitatea instituțiilor scoțiene.
Numai daca interesele lor se incrucisau puteau exista probleme.
Vai, au făcut-o, și cu siguranță ca acolo erau problemele.
Edward nu a pierdut timpul sa-l umileasca pe Balliol cu fiecare ocazie în următorii 5 ani,
ca sa dea motive comunitatii scoțiene, nobililor, clerului, micii nobilimi și burgheziei,
să se ridice împotriveasca propriului rege.
Când războiul cu Franța a coincis cu o alta rebeliune galeza,
Edward si-a exercitat suzeranitate asupra Scoției chemandu-i nobilii sa lupte pentru el.
Au refuzat și apoi au mers si mai departe:
au semnat un tratat oficial cu Franța împotriva Angliei.
Pentru Edward, evident ca era o declarație de război.
Armata pe care a adunat-o în 1296 a pus în umbră chiar si campania galeza.
Primul care a căzut a fost bogatul port scoțian Berwick Upon Tweed.
Asediul a durat doar câteva ore.
Masacrul care a urmat, cateva zile.
(scotian) <>
<<...mortii fiind dusi de aceste valuri.>>
La Dunbar, Armata Scotiana Regala a fost măturata.
Edward a transformat cucerirea imperiala într-o moarte garantata.
Armata Regelui Jhon Balliol a fost "dezbrăcata" la nivelul unei curti marțiale subalterne,
iar oficialii englezi au preluat guvernul scoțian.
Asa cum a luat "inima" independenței galezilor luandu-le relicvele sacre,
Edward a dus Piatra lui Scone la Westminster, simbolul independentei coroanei scoțiene,
unde un magnific scaun de încoronare a fost proiectat special ca sa o pastreze.
Când Edward a adus sigiliul regal scoțian rupt, a spus piezis:
<>
Unul cate unul, multi scotieni au venit să aduă omagiu lui Edward, inclusiv Bruces,
dar cineva nu a facut-o: Malcolm Wallace.
Și acest Malcolm avea un frate.
Iata-l aici, reprezentand modelul clasic al luptătorului pentru libertate din imaginației:
"Ca din iad" mustatile, "Salvează-ma Iisuse" ochii,
picioarele din iad.
Nu avem nici un indiciu dacă William Wallace era chiar asa.
Dar știm sigur că putea fi ca Mel Gibson, care l-a imortalizat in "Inima rupta".
Wallace este una dintre acele figuri care depasesc realitatea
al carui epic romantism refuza sa plece.
Atat de mare,
ca i se potriveste acest extraordinar monument care domina orizontul lui Stirling.
Nu există nici o îndoială că Wallace a fost important,
că scurta dar incredibil de dramatica lui intervenție în războaiele englezo-scotiene
a schimbat cursul istoriei britanice numai pentru că a demonstrat
că armatele lui Edward I nu erau invincibie mereu și peste tot.
Wallace a fost unul dintre puținii scotieni
care niciodata în nici un moment nu l-a omagiat pe Edward, rămânând loial regelui John Balliol.
Mai mult gentleman transformat in haiduc decât țăran de pe camp,
Wallace nu a fost nici un om al războiului.
Pe la mijlocul lui 1297, toata Scoția fierbea.
La nord de Forth,
Andrew Murray l-a ajuns sau chiar l-a depășit ducand un sălbatic și genial război de gherilă.
Când Murray a mărșăluit spre sud și Wallace spre nord intalnindu-se aici,
in Forth, la Stirling, cheia Scoției,
haotica revolta salbatica s-a transformat într-o campanie militară majoră.
În ajunul bătăliei de la Stirling Bridge, Wallace a spus în englezilor:
"Nu suntem aici pentru a face pace, ci pentru a lupta și a ne elibera regatul."
Scoțienii s-au adunat pe Abbey Craig Bridge.
Mai jos, un pod îngust de lemn facea legatura dintre castel și englezi.
Wallace a permis cam la jumatate dintre forțele sale să traverseze structura fragilă,
cat sa faca față.
Au coborat repede prin pădure trecand printre randurile englezilor.
<<Wallace, pe jos, cu o sabie uriasă, s-a dus unde erau dușmanii mai puternici.>>
<>
Neiubitul perceptor englez Cressingham, a fost jupuit,
din corpul său gras făcandu-se o teacă pentru sabia victorioasa a lui Wallace.
Si totusi, ca de atâtea ori în istoria scoției,
înfrângerea a urmat rapid victoriei de la Forth, la Falkirk.
Razboinicii lui Wallace au murit cu miile.
<>
Wallace a reușit să scape de măcel, fiind capturat mai târziu,
trădat de un scoțian, poate chiar de Bruce însuși.
După un proces trucat,
Wallace a îndurat cea mai îngrozitoare moarte pe care furia regelui o putea concepe:
o deviscerare pe viu.
Timp de 6 ani, Scoția aproape ca a suferit de mână lui Edward,
tot atat cat scoțienii au fost inspirati de Wallace și au luptat.
Edward s-a întors de mai multe ori din 1297 pana in 1304.
Războiul devenise o academie criminala a războiului de asediu.
Edward a atacat castelul Caerlaverock din sud-vest,
l-a cucerit și apoi a plecat lasandu-i apărătorii spânzurati de pereți.
La nord de Bothwell, un turn de asediu enorm i-a învins puternicele metereze
și așa mai departe.
Nici chiar Westminster-ul scoțian nu a fost salvat de furia lui.
Abația Dunfermline este unul dintre locurile in care aproape ca poți mirosi tragedia în ziduri.
Aproape tot ce vedeti aici a fost construit, sau mai degrabă reconstruit, după 1303.
A fost anul în care Edward I, într-una din istericile lui razbunari ucigătoare,
a incendiat locul, l-a ars din temelii.
Ca de obicei, marca locul!
Zdrobirea unui mausoleu regal
insemna lovirea directa in sentimentul Scoției al istoriei independente.
Cel mai puternic simbol al acestei independențe, dintotdeauna, a fost Stirling.
Capitularea sa i-a scos din lupta pe scoțieni.
În 1304, s-au supus lui Edward.
Trebuie să fi crezut ca s-a terminat.
S-a terminat. Pace.
Gresit!
Edward nu putea sa prezica apariția unui leu scoțian
chiar mai nemilos decât Leopardul insusi.
Acesta a fost, desigur, Bruce.
Ciudata, totuși, este formidabila forta a lui Robert Bruce:
viclenia sa politica, ingeniozitatea sa militara,
rezistența sa de oțel, chiar si accesele sale intermitente de furie.
Acestea sunt atributele unui om care a jurat ca va anula lucrarea unui om:
Edward I.
Dacă ar fi citit cartea vieții lui Edward,
ar fi știut că lecția numărul unu era ca nu-l putea bate pe străin,
mai ales la el acasa.
Și totusi, în 1306, Bruce,
cea mai inteligenta figura politica și militarul cel mai de succes din istoria medievală scoțiană,
A FACUT-O!
S-a întâlnit cu John Comyn, principalul său rival,
și l-a înjunghia în fata altarului bisericii Greyfriars din Dumfries.
Crima nu este nici explicată nici justificată
ca fiind vorba de un patriot care a eliminat un colaboraționist
Comyn era mai consecvent decât Bruce în a se opune englezilor.
Rămasese loial regelui Balliol, care încă trăia, și de aceea trebuia să fie eliminat.
Deja dupa șase săptămâni după ce l-a ucis pe Comyn,
Bruce însuși s-a numit rege la Scone.
În loc de unificarea scotienilor în spatele unui singur lider,
acțiunile lui Bruce doar au intensificat ceea ce era deja un război civil scoțian,
unul pe care inițial l-a pierdut.
A fugit din Scoția creand astfel un vid de informatii, completat de mitologia eroica:
fabula peșterii și a păianjenului,
a cărui răbdare a dat lui Robert puterea de a persevera.
Dar nu a fost nici o peșteră si nici un păianjen, ci ceva si mai extraordinar:
nobili "lustruiti" l-au transformat într-un căpitan de gherilă.
Robert Bruce, nu William Wallace, a scris cartea "războiului de partizani".
La întoarcere, patru luni mai tarziu, ostilitatea il facuse din el un mare general,
atacandu-i si pe scotienii sai și pe englezii rivali, deopotrivă.
În cele din urmă, Robert Bruce pur și simplu a supraviețuit regelui,
care si-a dat duhul temându-se cel mai mult ca fiul său, Edward de Caernarfon,
va trebui vreodată să-l întainească pe Robert Bruce pe câmpul de luptă.
În cele din urmă, Edward a murit, aici, aproape de Carlisle, în 1307,
în timp ce trata el însuși cu Bruce.
Ironic, la sfârșitul vieții, Edward devenise grijuliu, chiar scriind că vroia să incurajeze
"plăcerea, usurarea si linistea poporului nostru."
Dacă chiar credea cu adevărat aceasta, trebuie sa fi murit profund dezamăgit.
O poveste spune ca regele a ordonat
ca să-i fie fiert corpul pentru a i se indeparta carnea de pe oase
care apoi sa fie carate înaintea armatei fiului său,
crezând că atâta timp cat oasele ii mărșăluiau spre nord, scoțienii nu vor fi victoriosi.
Dar Edward Junior avea nevoie mai mult de piciorul tatălui său
dacă vroia sa aiba vreo șansă de succes.
Cu siguranță nu era întruparea comunitatii regatului.
Nici macar nu era adevăratul moștenitor al Cezarului britanic,
monarhul care supraveghea tot.
Era doar un ratat!
Bruce, pe de altă parte, a rămas un invingător.
Dupa 7 ani, si-a recăpătat regatul.
Asa ca, în 1314, englezii mai controlau doar
Bothwell, Berwick, Jedborough și cheia, Castelul Stirling,
acum asediat de scoțieni.
Confruntandu-se cu umilința completa în Scoția,
în cele din urmă Edward II a acționat și a mărșăluit spre nord.
Si-a întâlnit Nemesis-ul într-un camp plin de noroi pe malurile arsului Bannock.
Nu a fost o poveste obisnuita plată, săgeți aruncate, lovituri,victorie,
ci o afacere neobosita de două zile.
Se spune ca depășit numeric trei la unu, Bruce ar fi ales câmpul de luptă,
știind că mașina de război plantageneta nu funcționează bine pe teren moale.
Inainte de a începe lupta era aproape peste tot.
Tânărul cavaler englez Henry de Bohun,
l-a capturat pe Bruce prin surprindere si fara armura, departe de soldatii sai.
<
<<și apoi regele stand în scări cu un topor care era si greu și solid>>
<<l-a lovit cu atata putere pe Henry, incat i-a despicat capul pana la creieri.>>
Robert a ramas în mână cu coada toporului rupta.
A urmat o incaierare pana la căderea scurtii nopti de iunie, cand Bruce a amintit scoțienilor:
<>
Cavalerii englezi ataca.
Pământul ud și "schiltron-ii",
ariciul facut din 1500 de oameni, fiecare manuind o suliță de 4 metri,
îi resping.
Randurile de infanterie se lovesc cu capul inainte.
<<O asa ciocnire de sulițe, ca se putea auzi de departe.>>
Arcasii englezi sunt acum spulberati de cavaleria scoțiană sau blocati de patru "schiltron-i",
care s-au unit și împing înainte.
<<Și multe lovituri puternice s-au dat acolo, de ambele parti>>
<>
<<și s-a scurs în jos pe pământ.>>
Edward II paraseste locul cu 500 de cavaleri.
Armata engleză a fost lasata balta și sacrificata.
Flacarile devenisera sufocante...
<<Oamenii care au trecut pe uscat de ele s-au înecat impreuna cu caii.>>
Edward II si-a pierdut scutul, sigiliul, onoarea
și, probabil, 4.000 de englezi și galezi morti.
După ce au câștigat victoria pe câmpul de luptă dacă nu chiar războiul,
scoțienii si-au căutat recunoașterea internațională a libertatii nou câștigate.
Ocazia a fost o scrisoare trimisa de Papa,
aratand motivele pentru care independența Scoției
ar trebui să fie recunoscută de către Biserică ca fiind sacra.
Scrisoarea a fost scrisă aici, în Arbroath Abbey,
și mai mult decât orice a fost facut vreodata la sud de granița,
a reprezentat fuziunea perfecta dintre cele două idei de suveranitate
pe care le-am vazut in actiune: națiunea și prințul.
În centrul a ceea ce numim "Declarația de la Arbroath"
este ceva mult mai puternic, mult mai profund:
subliniaza faptul că națiunea exista dincolo și în afara persoanei prințului,
care pentru numai pentru un timp pretinde ca este guvernul său.
Am mai auzit ceva de genul asta si mai inainte,
chiar la începutul poveștii noastre, la Oxford în 1258.
Dar aici, în Scoția, este mult mai elocventa, imaginea patriotului liber fiind desenata
nu ca a mai unui "desperado" ca Wallace, sau ca a unui prinț puternic ca Bruce,
ci ca o "ceată" a fratilor supraviețuitori.
<>
Adevărata lecție a bătăliei de la Bannockburn
era că regele scoțian si-a condus supusii într-un mod neîntalnit la Edward II.
Robert Bruce stia că putea avea succes doar dacă reusea sa fie personificarea Scoției,
întruparea comunitatii regatului.
Și de aceea nu era Scoția lui Edward I, era Scoția lui Simon De Montfort.
Ca si De Montfort, Bruce si-a "prins" cauza personală de steagul și patimile țarii sale.
Spre deosebire de Edward I,
Robert nu a fost doar un dictator militar care si-a strivit țara sub voința sa.
A reușit să creeze o adevărata alianță cu poporul,
o comunitate a regatului care, atunci când era unit și condus de Robert I,
putea sa-si câștige libertatea.
Și astfel încurajati, scoțieni au pornit război contra englezilor.
Timp de 22 de ani,
scoțienii au atacat și terorizat regiuni imense din nordul Angliei,
ajungând pană la sud de Yorkshire.
Mănăstirile și castelele s-au predat, orașele i-au plătit pe scoțieni pentru a evita distrugerea.
Satele au fost demolate.
Te aștepti la raiduri la frontiera cand esti slăbit.
În mai 1315, Edward, fratele lui Robert Bruce,
a ajuns pana aici, în nord-estul Irlandei, lângă Castelul Carrickfergus
cu o armată scoțiană formidabila de mai multe mii de oameni.
De fapt, Bruces a deschis un al doilea front împotriva Imperiului Englez.
Robert a compus o scrisoare remarcabilă.
Scoțienii vor veni, a spus el, nu ca invadatori, ci ca eliberatori, pentru...
<<<...poporul nostru și pentru poporul vostru, liberi pe vremuri,>>
împărtășesc aceeași stramosi și obiceiuri comune.>>
Retorica a agitat și a găsit rezonanță la irlandezii nativi.
De aproape un secol și jumătate existau colonii fortificate engleze în nordul și estul Irlandei,
adeseori oferind siguranță în castele ca si Carrickfergus,
pe care acum Edward Bruce il asedia de un an.
Dar momentul era nefericit,
pentru ca 1315 a văzut, de asemenea, si cea mai grea foamete pomenita vreodata.
Foarte curând, armata lui Edward Bruce a devenit imposibil de distins
de orice altă bandă dezordonată de cavaleri
folosind forța pentru a smulge proviziile de care aveau nevoie disperata pentru oamenii lor
fara sa faca distingtie între prietenii galici și dușmanii englezi.
Înfometati și disperati, scoțienii au luat ce aveau nevoie de la tăranii irlandezi
și în cele din urmă, așa spun ei,
au săpat in mormintele proaspete și au mănâncat corpurile putrezite.
Lună dupa lună,
războiul de eliberare a lui Buce s-a transformat in ceva care semana foarte mult cu o ocupație.
Ambițiosul Edward Bruce, de asemenea, vroia sa fie rege, rege in Dublin,
și nu prea ii pasa cat ii costa pe irlandezi luarea tronului.
Vechea poveste!
O victorie asupra Ulster-ului englez, apoi un marș spre sud, spre Dublin.
Acolo, multa lume si-a dărâmat casele ca sa fie folositre ca ziduri împotriva scoținilor,
mai degrabă decât sa predea orașul.
Nu toti nobilii și regii Irlandei si-au deschis brațele
ca să-i îmbrățișeze pe "eliberatorii" scoțieni.
Un război civil amar a izbucnit între suporterii irlandezi ai ambelor părți.
O bătalie imortanta în vest a luat, conform contemporanilor,
nu mai puțin de 10.000 vieti.
În 1318, însuși Edward Bruce a fost ucis.
Înainte de sfârșitul anului, scoțienii au plecat.
Poate că experimentul de colaborare scotiano-irlandez a meritat să eșueze
deoarece, de la început, Robert Bruce a avut propriile interese mai aproape de inima,
mai degrabă decât cele ale fraților lui irlandezi:
nevoia unui al doilea front pentru a devia resursele militare engleze importante
din Scotia spre Irlanda.
Nu este ultima dată cand irlandezii s-au folosit de altcineva in "cearta" lor.
Cat de sumbra a fost povestea scoțienilor în Irlanda,
a lăsat totusi în urmă si altceva decât văduve și balade tragice.
Colonia anglo-normanda si-a oprit extinderea de la bazele din Ulster și Leinster.
Și deneopritului Imperiu Englez al plantagenet-ilor
i-a pălit stralucirea mitului de invincibilitate.
Iar Bruces a dat "glas" rezistenței conducatorilor irlandezi,
o expresie a identității naționale:
(irlandez) <>
(scotian) <>
(galez) <>
Toate aceste voci uimitor de moderne ale comunităților naționale
alcatuiesc împreună epitaful ideii imperiului plantagenet britanic.
Ai mai auzit aceast discurs, elocvent, feroce, de-a dreptul razboinic,
și mai auzi o voce care, la bine sau la rău, va striga, urla și plânge de-a lungul veacurilor.
Robert Bruce a supraviețuit ambilor edwarzi,
și în timp ce războiul cu Anglia va continua generații intregi,
englezii vor recunoaște independenta regatului scoțienilor.
Sigur nu aceasta si-a imaginat Picioare Lungi
când a fost încoronat în fața tizului mormântului Mărturisitorului,
sau când s-a așezat pe Piatra Scone.
Tentativa lui Edward de a aduna toate națiunile din Britania într-un super-stat unit
a facut doar sa consolideze sentimentul acut al diferențelor.
"Ciocanul" pe care Edward l-a folosit contra scotienilor
s-a intors fatal împotriva visului său a unei Britanii renăscute.
Pentru ca plata tuturor acestor marșuri interminabile
și a kilometrilor intregi de ziduri ale castelelor a fost politic, dar a fost și financiar.
Insemna ca parlamentul era si mai mult, nu mai puțin, necesar pentru a guverna Angliei.
Parlamentul trebuia sa decida cum să se achite facturile și cât de mari să fie aceste facturi.
Edward II nu a dat nici o atenție acestei noi realitati.
Intorcandu-se inapoi la regula favorilor, Edward a devenit el însuși străin în țara lui.
Nobilimea nu a reușit să-l inlature, dar soția lui a reușit.
Legenda spune că a fost ucis în Castelul Berkeley
cu un fier inrosit bagat in rectus.
Uciderea lui Edward era dovada că regele putea fi inlaturat,
chiar eliminat fizic dacă trăda comunitatea.
Anglia va avea un nou rege:
mai mult moștenitor ai lui Edward Intai decât al Secundului.
Edward III știa ca nu putea realiza nimic doar prin acte brutale, prin voință imperiala.
A învățat ceva din lungile războaie ale plantagenet-ilor britanici:
că puterea sa nu depindea numai de forță, ci si de consimțământ:
de consimțământul baronilor și clericilor lui,
de consimțământul parlamentului,
de consimțământul comunității engleze a regatului.
Nici prima și nici ultima dată,
era nevoie si de restul Britaniei pentru a invata Anglia cum să fie o națiune.
(: SDR :)